New Revelation recieved by Bertha Dudde

Proclamations No. 2020 - 2133

Please take special notice of the fact that God’s Words addressed to us are non-denominational.

The contents of this publication by no means intends to attract members of any Christian religious affiliation nor to recruit members into any other religious affiliation.

Its sole purpose is to make the present-day Word of God accessible to all people.

Between 1937 and 1965 Bertha Dudde was permitted to receive and record 9030 individual proclamations on a daily basis.

The publication of the proclamations was made possible due to the active support of the many friends of God’s New Revelation.

May this Word of God become a blessing to many people. (Also see B.D. No. 4015)

Distribution of the proclamations is very much desired. Only complete and unaltered proclamations must be passed on. (Also see B.D. No 8899)

‘He that hath My commandments, and keepeth them, he it is that loveth Me .... and I will love him, and will manifest Myself to him ....’ John 14, 21

The Publishers, Hans-Willi Schmitz and Wilhelm Wegers

http://en.bertha-dudde.org/

Autobiography of Bertha Dudde

At the request of many friends Bertha Dudde wrote the following biography in 1953:

I have been writing messages received through the inner Word since June 15, 1937. In answer to the many requests of my friends I will give you a picture of my earthly life, a short explanation of what I received spiritually, and my own feelings about all this.

I was born April 1, 1891, the second oldest daughter of an artist of Liegnitz in Silesia, today's Poland. I had a normally peaceful childhood, with six sisters in our parent’s home. I learned the cares of life at an early age. The desire to make money to help my parents made me learn the trade of a seamstress. As the financial needs of my parents continued, so did the burden, and in this way I made myself useful.

My parents belonged to different denominations. Father was a Protestant - Mother a Catholic. We children were brought up in the Catholic faith but never experienced pressure or force to follow the practices of the church so that each child in later years was able to pursue their own chosen course.

I myself was religious but could not accept the doctrine of the Catholic system although I respected the church. I could not represent something on the outside that my inner conscience had not accepted. So I did not continue to attend church, heard little preaching and had no knowledge of the Bible. I did not read any religious books or scientific literature and did not join any other group or religious sect.

Anyone knowing the Catholic teaching knows what a conscious struggle one finds himself in when he wants to release himself from it. I was not spared from this either. But the question as to what is the Truth and where it is to be found, remained.

Often when I prayed the Lord's Prayer I would beseech the Lord to allow me to find His kingdom. This prayer was answered in June 15, 1937, as I prayed quietly and waited for the inner voice. In this attitude I persisted often, for a wonderful peace came over me and thoughts which came to my heart, not my head, gave me comfort and strength.

Still I did not know that these thoughts were given to me until, in a strange dream I experienced something which later proved to be the Truth and caused me to write down these thoughts.

So on a certain day as I listened inwardly a stream of words came to me, which I wrote down. This was the first message I wrote which started like this: "In the beginning was the Word, 'a Te-Deum' to the Creator of Heaven and Earth."

Then came doubt, …. did you write this by yourself? In short, I have wrestled, prayed and gone through many struggles, but again and again the words came to me like a stream, a wisdom, which made me tremble. Then God Himself took away my doubts. He answered me and I acknowledged Him as our Father, in His Word. My faith grew, doubt diminished, and I received and wrote daily.

The contents of the writings were beyond my understanding. Phrases, which I had never heard of or read about, strange and scientific expressions and references continually came to me. Then came unheard of expressions of the Heavenly Father's Love giving refuge and providing enlightenment to all the questions of life.

The Words came to me in the following manner: After sincere prayer and a short period of composure I listened inwardly. Thoughts then followed coming to my mind, clearly, distinctly, and the words flowed smoothly always three or four, one after another, like writing a radio announcement or a weather report, slowly so that I could easily keep pace, writing line after line.

Now I write the words in shorthand as a dictation without having any constructive or intellectual part in it. I am in no way in a 'trance', nor do I even form the sentences, but it comes to me one word at a time, neither do I understand the context while I am writing the words down.

After days, sometimes weeks, I transcribe the shorthand writings into longhand without changing or correcting a syllable. Each dictation takes about half an hour. I must stress that this could not happen forcibly or in a state of ecstasy. It all takes place simply and consciously, without any excitement or influence of my own will. I can interrupt myself at any time and finish the sentence after hours or days without reading the previous writing the dictated words continue again.

My will is under no compulsion, all that I desire is to serve God and do what His will wants me to do.

I can truthfully say that I was led into this Truth, and these concepts were, in every respect, foreign to me. It was only after years that I found confirmation of what I received when I came to know the writings of Jacob Lorber. No one can imagine my joy when I discovered the literature of Jacob Lorber; ‘The Great Gospel of John’ and ‘The Youth of Christ’. Then I understood that other people were also given the Word of the Lord, that God had spoken to His children at all times and that God will continue to do this in His endless love and mercy.

I found in Lorber's writings the same as was given to me. I often could not understand the Word that came to me, but in His love the Heavenly Father gave me the explanation. How wonderful are the innumerable manifestations in which the Father displays His exceedingly great goodness.

It became clear to me that my limited education due to lack of money, and my lack of time to read good books or visit performances, became my advantage. I was now able to concentrate on my work from early morning to late at night, and each day I received that precious spiritual Word without knowing for whom I received it.

It is because of my ignorance of the Bible and the Catholic doctrine that I accepted the Word from above without resistance. In my experience, an earnest Catholic or Protestant whose knowledge is rooted in dogmatic theories is too much bound to dogma to accept and embrace divine revelations without resistance.

Still, there are scientists at several faculties who earnestly discuss these divine teachings with increasing interest. Their interest not only concerns the irrefutable explanation of the origin of matter and the possibility of its dissolution, but also the principle of the wrong teachings of different religions, systems and confessions. In the messages I received, these errors are recorded and everyone is urged to give instructions concerning these doctrinal errors whenever there is an opportunity. But everyone is free to take the Lord's Word to heart or not. But whoever understands the spirit in the Father's Word and does not act accordingly increases the distance between himself and the Father even more. When he does not follow the warning Words of love he puts himself inevitably under the law. He will also, in the same measure, lack in grace by disregarding God's commandment of love.

In God's grace people are led anew to the Gospel, which emphatically points out the purpose of man's being. For the merciful love of God seeks to save all who still can be saved before the turning point comes. And it will come. The end-time which seers and prophets have proclaimed is now here. According to the revelations given to me, the Lord does not differentiate between His children. ‘Come ye all to Me’ sounds His call and blessed is he who hears His call and follows Him. God loves His children. He wants to make them all happy, even when they do not want to know Him.

Recorded November 22, 1953

Bertha Dudde

Bertha Dudde was permitted to leave her earthly shell on September 18, 1965 to return to the Father’s heavenly house.

Conținut

2033 - Catastrofa. Împlinirea Scripturii. Dragostea lui Dumnezeu pentru omenire.

2068 - Viața pe Pământ - perioadă de probă.... Bogății spirituale....

2070 - Starea plină de lumină sau starea de lipsă de lumină și neputincioasă în lumea de dincolo....

2072 - Lucrarea de răscumpărare....

2083 - Folosirea abuzivă a darurilor care îl deosebesc pe om de fiară....

2084 - Mântuirea prin slujirea în dragoste.... Trebuie să declare și voința liberă....

2099 - Chemarea lui Dumnezeu la slujire.... Vocea interioară....

2101 - Haruri ale lucrării de răscumpărare....

2104 - Sentimentul interior ghid pentru calea vieții....

2105 - Procesul de transmitere a unui act de forță spirituală emanată....

Catastrofa. Împlinirea Scripturii. Dragostea lui Dumnezeu pentru omenire.

B.D. 2033 from 17. august 1941, taken from Book No. 30

Doar puțini sunt cei care își îndreaptă atenția către semnele vremurilor, dar acești puțini știu că a sosit timpul pe care l-a anunțat Iisus Hristos, pentru că s-a împlinit ceea ce este scris, și recunosc că orice timp este predeterminat din eternitate. Nu mai există nici o îndoială că o catastrofă îngrozitoare se va abate asupra Pământului.

Iubirea lui Dumnezeu și mila Sa este nemărginită, iar ceea ce vine peste lume se întemeiază doar pe iubirea Sa. Căci fără acest eveniment, omenirea ar fi consacrată distrugerii. Dumnezeu știe despre cei mulți rătăciți, despre voința lor greșită, despre lipsa lor de iubire; El știe despre starea îndepărtată de Dumnezeu în care se află omenirea și îi este milă de suferința spirituală. El nu are alt scop decât să schimbe această stare jalnică a umanității, să o remedieze, să salveze oamenii din cea mai adâncă suferință.

El a prevăzut necazul omenirii și a anunțat încă din timpul umblării Sale pe pământ ceea ce dragostea și mila Sa vrea să trimită peste oameni pentru a-i salva. Dar omenirea nu poate și nu vrea să creadă, pentru că nu-l mai recunoaște pe Dumnezeu, râde și își bate joc când ar trebui să privească în sine și rămâne în continuare pe drumul care duce la ruină.

Și va veni ceasul în care necazul va fi nespus de mare, când elementele naturii se vor dezlănțui și îi vor face pe oameni incapabili să gândească și să acționeze, dar nu există altă cale de a-i face pe oameni să-și recunoască neputința; nu există nici un mijloc care, fără o astfel de suferință, ar putea determina omenirea să se întoarcă la Dumnezeu și, dacă ea nu vrea să fie complet pierdută, trebuie să ia asupra sa acel eveniment care este predeterminat din eternitate și care va veni așa cum a anunțat Domnul.

Amin

Traducere realizată de Ion Chincea

Viața pe Pământ - perioadă de probă .... Bogății spirituale ....

B.D. 2068 from 12. septembrie 1941, taken from Book No. 30

Stați pe Pământ doar pentru o perioadă scurtă de timp, iar în această scurtă perioadă trebuie să decideți ce viață vreți să duceți în veșnicie. Căci viața voastră pe Pământ este decisivă pentru veșnicie. Ea este doar o existență de probă și depinde doar de voi dacă treceți testul, dacă folosiți viața pământească în așa fel încât să vă câștigați o viață în toată gloria în împărăția spirituală sau dacă soarta voastră acolo este una tristă. Ceea ce decideți în viața pământească va fi al vostru după moarte. Așadar, fiecare ființă umană va culege atunci răsplata pentru munca pe care a depus-o pe Pământ. Munca pământească își va găsi deja răsplata pe Pământ și, prin urmare, nu va fi apreciată pentru veșnicie. Numai munca spirituală va câștiga succesul etern, deoarece sufletul va lua cu el bunurile spirituale în împărăția spirituală, în timp ce munca pământească și răsplata ei vor rămâne pe Pământ când sufletul va pleca. Și oricine nu are nimic de arătat în ceea ce privește bunurile spirituale nu a trecut testul, nu și-a folosit viața pământească, a fost inactiv în sens spiritual, chiar dacă pe Pământ a fost bogat în bunuri lumești. El nu a înțeles scopul vieții sale pământești și, prin urmare, nu a trăit în mod conștient. Umblarea pe Pământ este menită să aducă maturitatea spirituală. Dar dacă sunt antrenate abilitățile pământești și se pune preț doar pe modul în care ființa umană poate dobândi bogății pământești, perioada de probă trece fără să-i aducă ființei umane vreo cunoaștere. Cu toate acestea, existența pământească ratată nu poate fi niciodată compensată, iar ceea ce ființa umană a ratat pe Pământ cu greu poate fi recuperat în lumea de dincolo. Remușcările din lumea de dincolo sunt de nedescris atunci când sufletul se regăsește sărac și sărăcăcios acolo unde ar fi putut experimenta intrarea strălucitoare și radiantă în împărăția spirituală. De nenumărate ori ființa umană este informată despre sarcina și scopul său, însă cuvintele rămân neauzite în urechile oamenilor, deoarece ei nu sunt conștienți de consecințele neglijenței lor. Atâta timp cât trăiesc, ei nu se gândesc la sarcina lor, dar în lumea de dincolo regretă fiecare minut pe care l-au lăsat să treacă nefolosit ....

Amin

Traducere realizată de Ion Chincea

Starea plină de lumină sau starea de lipsă de lumină și neputincioasă în lumea de dincolo ....

B.D. 2070 from 14. septembrie 1941, taken from Book No. 30

Plecarea ființei umane de pe Pământ este un proces atât de semnificativ, deoarece toate puterile trupești se desprind de el pentru a fi înlocuite cu puteri spirituale, or .... acolo unde acest lucru nu este posibil din cauza lipsei de maturitate a sufletului, înseamnă o stare de neputință pentru suflet. Atât fluxul de putere spirituală, cât și pierderea ei sunt perceptibile pentru suflet, căci el simte, ca și în viața pământească, lipsa și abundența a ceea ce curge acum spre el ca agonie sau ca fericire. El se simte transferat într-o stare care este cu siguranță lipsită de orice greutate corporală, dar senzațiile sale determină gradul de bunăstare. După o scurtă odihnă, sufletul fie va fi activ, fie va rămâne într-o inactivitate chinuitoare și nu se va putea elibera de ea. Sufletul nerăscumpărat este lipsit de putere, iar conștientizarea acestui lucru este de nedescris, opresivă. Este ca și cum ar fi legat, se află într-o poziție în care nu se simte bine și nu se poate elibera din ea. Are o dorință pentru lucrurile pământești, iar dorința rămâne neîmplinită. El se află într-o regiune sumbră și lipsită de bucurie și ar vrea să scape de ea, dar aceasta îl reține ca prin lanțuri la locul de ședere. Întreaga lui stare este de disconfort, pentru că nu este lipsit de capacitatea de a simți, deoarece nu poate vedea decât cu ochii spirituali, dar aceștia sunt încă foarte slabi, încât nu poate vedea nimic, astfel că se află într-o regiune complet lipsită de lumină. Iar starea de neputință este extrem de chinuitoare pentru el, deoarece știe încă despre starea de pe Pământ și astfel știe că a mers înapoi. Iar acum depinde de modul în care recunoașterea situației sale îi afectează voința, pe care, de asemenea, o posedă încă neschimbată. Situația lui este atât de sumbră încât este obligat să se gândească la ea; acum poate fie să lase totul să treacă cu apatie, deși starea nu îl mulțumește .... Lipsa de putere poate fi atât de mare încât voința sa este de asemenea inactivă, încât nu începe nimic pentru a schimba starea, adică nu își adună voința de a schimba această stare. Atunci va rămâne mereu în aceeași situație, până când sufletul nu mai poate suporta chinul și tânjește după alte împrejurimi. Dar își poate aminti, de asemenea, cu amărăciune și ură de cel care a impus această stare sufletului. Poate să se certe cu soarta sa și să lase toate impulsurile rele să pătrundă în gând și în voință. Atunci el însuși își agravează condiția și devine tot mai lipsit de lumină și tot mai legat. Căci acum este hărțuit de forțele infernului, care caută să-l cucerească complet. Pe de altă parte, însă, ființe din împărăția luminii, deși voalate, vin și ele spre el și încearcă să-l convingă să devină el însuși activ pentru a-și schimba starea întunecată într-una mai plină de lumină. Și din nou voința este decisivă, la care îndemn sufletul cedează. Un gând de dor în sus îi aduce deja o ușurare și poate fi începutul drumului spre înalt. Numai voința este decisivă și ea singură va aduce sufletului fie agonii adâncite, fie izbăvire și, în același timp, va iniția furnizarea de putere .... Ființa neputincioasă trebuie doar să dorească ca forța să curgă spre ea, atunci și aceasta îi va fi transmisă .... Dar atâta timp cât voința este inactivă și nu se străduiește să o obțină, nu se va produce nicio schimbare a situației sale în sens favorabil. Numai aportul de forță este decisiv pentru starea de fericire a sufletului în lumea de dincolo. Un suflet care primește imediat putere la intrarea în împărăția spirituală este o creatură fericită. El nu poate să nu fie activ, deoarece aportul de forță îi sporește îndemnul de a fi activ. El se simte atât de fericit încât nu vrea și nu poate purta singur fericirea, încât are nevoie de comunicare și ar dori să ofere forța sa sufletelor nefericite, deoarece sentimentul său este plin de cea mai profundă compasiune pentru sufletele încă imature care trebuie să moară de foame. Și el se află în mijlocul luminii, iar acest lucru îl lasă să recunoască și el .... atât deliciile fericirii, cât și suferința ființelor neîmpăcate. El vrea acum să transmită lumina în împărăția întunericului, vrea să ajute sufletele care au nevoie, iar acum își începe activitatea căutând să aibă acces la sufletele nefericite și încercând mental să le influențeze să se smulgă din letargia lor și să se străduiască, adică, ca el, să le ajute pe cele care se află încă mai adânc în noaptea spirituală .... Dacă reușește acest lucru, atunci a aprins dragostea în sufletele imature și atunci începe munca asupra lor însele. Dorința de a ajuta este singura posibilitate de a le îmbunătăți situația, iar odată ce voința a devenit activă în această direcție, atunci pentru suflet nu mai există decât o singură ascensiune, căci el primește putere în aceeași măsură în care are nevoie de așa ceva pentru a ajuta alte suflete nefericite. Iubirea este singura putere răscumpărătoare. Fără iubire nu există nici o cale de ieșire din starea de neputință; dar acolo unde iubirea pătrunde odată, starea chinuitoare și lipsită de lumină va fi curând depășită, împrejurimile vor deveni din ce în ce mai luminoase și mai clare pentru suflet, dorința de lumină va deveni mai puternică și, în consecință, va curge și puterea care declanșează în suflet starea de beatitudine și este din nou impulsul pentru cea mai înaltă activitate .... către activitatea răscumpărătoare în lumea de dincolo ....

Amin

Traducere realizată de Ion Chincea

Lucrarea de răscumpărare ....

B.D. 2072 from 16. septembrie 1941, taken from Book No. 30

Subordonându-vă voința voastră voinței divine, renunțați la împotrivirea voastră spirituală împotriva lui Dumnezeu și recunoașteți și mărturisiți că Îi aparțineți. Astfel, scopul și țelul vieții pământești este ca, în cele din urmă, să vă întorceți la Dumnezeu și să disprețuiți adversarul lui Dumnezeu. Dar, pentru a vă recunoaște apartenența la Dumnezeu, trebuie mai întâi să primiți cunoștințe despre El și despre lucrarea Sa, precum și despre natura adversarului lui Dumnezeu. Trebuie să învățați să recunoașteți efectul puterilor ambelor forțe pentru a putea apoi să vă decideți pentru una dintre cele două puteri. Dar de îndată ce una dintre puteri împiedică cunoașterea lucrării celeilalte puteri, nu mai este posibil să vorbim de o decizie. Dar tocmai acest lucru este ceea ce plănuiește adversarul pentru a-și spori puterea. El acționează împotriva lui Dumnezeu Însuși, încearcă să influențeze gândirea oamenilor în așa fel încât aceștia să se îndoiască de divinitatea eternă, să fie înclinați să creadă într-o apariție accidentală a creației fără voința și dezvoltarea puterii unei puteri superioare. Recunoașterea lui Dumnezeu este astfel împiedicată; o putere pune stăpânire pe voi în mod ilegal; ea ia ceea ce se teme să piardă de îndată ce liberul arbitru decide. Această luptă este ilicită, iar efectul asupra omului este extrem de dăunător. Prin urmare, omul ar fi cel care ar avea de suferit dacă Dumnezeu nu ar vrea să-i vină în ajutor. El trebuie să încerce să întărească credința în El și în puterea Sa în aceeași măsură în care adversarul vrea să o slăbească, și să o trezească acolo unde acesta din urmă a subminat-o deja .... Și Dumnezeu face acest lucru în așa fel încât alege pentru El oameni care rămân fermi în credință și au voința de a-L sluji .... că le dă o sarcină care înseamnă o contra-operă pentru adversar .... că zidește ceea ce acesta din urmă distruge .... Dumnezeu îi lasă pe acești oameni să intre în contact cu oameni care sunt în pericol de a cădea pradă adversarului lui Dumnezeu. Ei li se opun acum cu argumente care li se par demne de atenție, iar prin reflecție oamenii se apropie acum de esența divinității. Cel mai mare pericol a fost îndepărtat, acela ca Dumnezeirea veșnică să fie complet respinsă. Dar acum adversarul are o altă armă pe care o folosește și el fără ezitare ..... El se atinge de divinitatea lui Iisus, caută să-i priveze pe oameni de credința lor în Răscumpărător și astfel îi pune într-o stare de neputință .... Omul nici măcar nu poate înțelege semnificația acestei intenții atâta timp cât nu înțelege sensul lucrării de răscumpărare .....

El va ajunge la o conștientizare clară doar atunci când vina păcatului va fi răscumpărată, deoarece păcatul și întunericul sunt împreună, iar strălucirea spiritului și puritatea inimii nu pot fi gândite nici una fără cealaltă. O ființă născută din păcat (care a luat ființă prin voința unei puteri opuse lui Dumnezeu) trebuie mai întâi să fie purificată înainte de a fi admisă la lumină, adică la apropierea de Dumnezeu. Dar purificarea inimii este egală cu iertarea vinovăției păcatului, pata de vinovăție este îndepărtată din ființă. Dar aceasta presupune mai întâi acceptarea deplină a vinovăției, căci numai atunci când o vină este recunoscută ca atare se trezește voința de a se elibera de această vină. Aceasta din urmă este o răscumpărare a celor lipsiți de libertate care necesită o imensă voință, deoarece ființa umană nu poate nici măcar să măsoare amploarea vinovăției sale cu care s-a împovărat ființa prin apostazia față de Dumnezeu. Și ar fi nevoie de un timp nesfârșit până când ființa ar fi achitat greaua vină față de Dumnezeu; răscumpărarea ar necesita un timp nesfârșit (adesea infinit), deoarece nu păcatele pe care ființa umană le-a comis în viața pământească trebuie ispășite, ci răzvrătirea deschisă împotriva lui Dumnezeu a fost păcatul propriu-zis. Dar acest păcat este imens, nu poate fi cuprins de înțelegerea umană. Măreția de neconceput a vinovăției L-a determinat pe Iisus Hristos la lucrarea Sa de răscumpărare .... În dragostea Sa, Dumnezeu-Omul Iisus a recunoscut starea jalnică a umanității și a vrut să o ia asupra Sa .... El a vrut să sufere pentru omenire pentru a-i scuti de marea suferință de ispășire a datoriilor lor .... El a vrut să îndure durerea pentru a le reduce durerea. El a vrut să le redea oamenilor cea mai deplină libertate de voință, a vrut să-i răscumpere din starea agonizantă de păcătos în fața lui Dumnezeu .... Și astfel, Iisus Hristos a luat asupra Sa vina tuturor oamenilor și a oferit lui Dumnezeu jertfa de pe cruce ca ispășire .... El S-a dat pe Sine Însuși din iubire pentru umanitate, care fără această jertfă (de-a lungul veacurilor ar fi trebuit să sufere, vrând însuși să ispășească vinovăția fostei răzvrătiri împotriva lui Dumnezeu în viața de apoi - a fost preluat din manuscris = n. Ed) nu ar fi putut niciodată să ispășească această vinovăție a fostei răzvrătiri împotriva lui Dumnezeu Însuși. Numai atunci când omul va fi capabil să-L recunoască pe Dumnezeu va putea aprecia dragostea care L-a determinat pe Dumnezeu-omul Iisus să-și dea viața pentru oamenii de pe Pământ ..... El nu o poate înțelege pe Pământ, totuși nu trebuie să respingă cea mai mare lucrare de iubire, chiar dacă nu o poate încă aprecia în măreția ei ....

(9/16/1941) A fost lucrarea celei mai mari iubiri pentru semeni .... Nicio ființă, nici înainte, nici după aceea, nu și-a asumat o asemenea jertfă, nimeni nu a săvârșit un asemenea act care a izvorât în întregime din liberul arbitru, pe care ar fi putut să-l evite și în virtutea voinței Sale. Cu toate acestea, dragostea Sa pentru semenii Săi era atât de puternică, încât tocmai prin această dragoste El s-a aflat în uniune intimă cu Dumnezeu, Care este însăși dragostea, astfel încât Divinitatea a putut să se sălășluiască în El în toată plinătatea, fără însă a consuma trupul uman, ceea ce altfel este consecința uniunii intime cu Dumnezeu. Dar trupul a vrut totuși să sufere de dragul omenirii păcătoase .... El a vrut să ispășească pentru aceasta .... În înțelepciunea Sa, care era rezultatul iubirii Sale cele mai profunde, Iisus a recunoscut slăbiciunea spirituală a oamenilor și știa și despre efectul acesteia. Dar acest lucru era atât de important, atât de extrem de dureros, încât I s-a făcut milă de ei și a vrut să compenseze lipsa de iubire a oamenilor prin imensa Sa iubire. Doar voința de a-i ajuta în cea mai mare adversitate a determinat acțiunile Sale. Iubirea L-a împins, ceea ce era într-adevăr divin, iar omul Iisus a luat asupra Sa suferința morții pe cruce și a băut paharul suferinței până la capăt .... El a suferit de nedescris și a avut o moarte agonizantă .... Voința Sa a fost să aducă răscumpărarea umanității, să o ajute în lupta împotriva răului, să îl elibereze pe om de vina păcatului din rebeliunea anterioară împotriva lui Dumnezeu, pentru care a umblat pe Pământ .... Ființa umană este încă legată de voința adversarului, iar forțele sale sunt prea slabe pentru a se putea elibera de această încătușare. Iisus a vrut să sporească această slabă putere prin actul Său de mântuire, a vrut să dea oamenilor un mijloc de a lupta împotriva acestei constrângeri .... Ei trebuiau să i se opună cu iubirea lui Iisus, astfel încât aceasta să le dea drumul și astfel drumul spre înălțime, spre libertate, să nu le mai fie atât de greu. Dar trebuie recunoscută și lucrarea de răscumpărare și pe însuși Răscumpărătorul divin, pentru ca jertfa morții pe cruce să nu fie făcută în zadar pentru fiecare ființă umană în parte .... el trebuie să se plaseze în mod conștient în cercul celor pentru care Iisus Hristos a murit pe cruce, altfel nu are parte de harurile operei de răscumpărare ....

Amin

Traducere realizată de Ion Chincea

Folosirea abuzivă a darurilor care îl deosebesc pe om de fiară ....

B.D. 2083 from 22. septembrie 1941, taken from Book No. 30

Bucuria nestingherită a vieții este scopul și strădania omului, care încă umblă pe Pământ în cea mai întunecată noapte a spiritului. Și de îndată ce își găsește împlinirea, savurează viața din plin și astfel trăiește doar pentru trup, în timp ce sufletul se stinge în gol, iar această stare trebuie numită extrem de imperfectă atunci când omul se mulțumește doar cu plăcerile trupești. Acest lucru atestă o atitudine pur materială, atunci ființa umană este doar o formă fără conținut, nu poate fi considerată mai mult decât o creatură lipsită de intelect și de liberul arbitru, pentru că acesta din urmă nu este folosit de ființa umană sau este folosit într-un mod complet greșit. Darurile care diferențiază ființa umană de animal sunt destinate dezvoltării superioare a sufletului, iar utilizarea lor are ca scop pur și simplu să determine transformarea sufletului. Cu toate acestea, omul folosește aceste daruri doar pentru creșterea bunăstării trupului și, astfel, le folosește greșit. În acest caz, circumstanțele persoanei nu sunt importante, deoarece lupta pentru plăcerile vieții în sine este o utilizare greșită a energiei primite de la viață și a darurilor pe care i le-a acordat iubirea lui Dumnezeu. Indiferent dacă viața îi aduce sau nu împlinire, nu schimbă faptul că el agravează întunericul sufletului prin dorința sa, căci simțirea și strădania pentru aceasta îl reține pe suflet de la sarcina sa reală. Astfel, viața ființei umane poate rămâne goală și săracă în plăceri pământești și totuși să nu-i aducă o dezvoltare superioară a sufletului, deoarece dorința este îndreptată spre plăcerile pământești. Deseori li se refuză împlinirea pentru a-și redirecționa gândurile și intențiile spre experiențe spirituale, și totuși ei nu își găsesc calea spre împărăția spirituală. Scopul lor suprem este și rămâne fericirea pământească ..... Iar o astfel de atitudine nu le reduce distanța față de Dumnezeu, astfel încât este cauza unei deficiențe de o gravitate de neconceput la sfârșitul vieții pământești, iar această deficiență nu poate fi compensată odată ce sufletul a părăsit trupul pământesc. Pe de altă parte, o scurtă perioadă de timp pe Pământ poate fi suficientă pentru a compensa ceea ce a fost pierdut, dacă ființa umană își ia în serios formarea sufletului. Și de aceea, în ultimii ani de viață se apropie tot mai des de ființa umană ocazii pe care ea trebuie doar să le valorifice și care, dacă este dispusă, îi pot aduce binecuvântări incomparabile, căci Dumnezeu nu lasă fără ajutor sufletele rătăcite, chiar dacă ființa umană nu-L recunoaște, chiar dacă prin atitudinea sa față de plăcerile și bunurile pământești se întoarce spre potrivnicul lui Dumnezeu. El se luptă pentru sufletul omului până la moarte. De fiecare dată, Dumnezeu este pregătit cu ajutorul Său și îl ghidează în așa fel încât gândurile ființei umane să se îndrepte spre teritoriul spiritual. Și din nou și din nou, voința sa are posibilitatea de a decide. Căci aceasta este iubirea divină, care nu lasă să cadă ceea ce vrea să se îndepărteze de El. Cu toate acestea, Dumnezeu nu va interveni niciodată în mod decisiv în voința ființei umane, ci, în mod evident, va aduce împreună oameni care se pot completa reciproc, adică îi lasă pe oamenii ignoranți să ia contact cu cei care le pot servi în mod darnic și instructiv. Este adesea o sarcină dificilă atâta timp cât lumea este încă atrăgătoare și astfel voința este slăbită pentru primirea adevărurilor spirituale. Dar, uneori, chiar și ușoarele încercări sunt suficiente pentru ca ființa umană să devină receptivă la ele .... atunci când lumea îi oferă foarte puțin ..... Dorința neîmplinită poate duce, de asemenea, la depășirea dorinței, caz în care aceasta a fost binecuvântată din belșug. Apoi, lupta omului împotriva lui însuși, împotriva propriei dorințe, i-a fost ușurată de faptul că împlinirea i-a fost refuzată. Și acesta este, de asemenea, un har al lui Dumnezeu care poate duce la decizia corectă a liberului arbitru. Ceea ce oamenii condamnă adesea cu atâta amărăciune și asprime, într-o zi îi vor mulțumi lui Dumnezeu dacă a dus la succesul potrivit .... sau vor regreta amarnic dacă voința lor a ignorat și acest har .....

Amin

Traducere realizată de Ion Chincea

Mântuirea prin slujirea în dragoste .... Trebuie să declare și voința liberă ....

B.D. 2084 from 23. septembrie 1941, taken from Book No. 30

Fără o activitate de slujire, nicio ființă nu se poate răscumpăra. Acest lucru este valabil atât pentru ființele legate, cât și pentru cele cu voință liberă. Activitatea de slujire este întotdeauna o condiție prealabilă pentru atingerea stării care îi permite să se elibereze de forma sa exterioară. Și cu cât ființa se supune cu mai multă bunăvoință activității de slujire, cu atât mai repede își poate schimba forma exterioară până la ultima formă exterioară, trupul trupesc al ființei umane, care înconjoară sufletul, iar acum slujirea cu iubire este din nou sarcina pe care sufletul trebuie să o îndeplinească pentru a scăpa și de ultima formă exterioară și pentru a putea intra nestingherit în împărăția spirituală. Slujirea în iubire este singurul lucru care eliberează sufletul din starea de lipsă de libertate și tocmai acestui lucru oamenii îi acordă atât de puțină atenție. În agitația lor, ei nu mai găsesc timp pentru ceilalți, uită de adevărata sarcină, pentru că se consideră prea mult în centrul atenției. Și de aceea ei rămân legați, căci numai slujirea în iubire răscumpără. În stadiile preliminare, ființele sunt determinate de voința divină să fie în activitate de slujire, ele sunt într-o anumită stare de constrângere, astfel încât trebuie să desfășoare activitatea pe care Dumnezeu le-a încredințat-o. Dar, în calitate de om, voința divină este exclusă în măsura în care El lasă ființa umană să gândească și să acționeze în conformitate cu voința Sa. Prin urmare, el nu este forțat să servească, ci trebuie să fie activ într-un mod de servire de bunăvoie. Impulsul de a face acest lucru trebuie să fie prezent în inima sa, astfel încât dragostea trebuie să fie aprinsă în el, căci numai aceasta îl îndeamnă să fie în slujba aproapelui său. Fără iubire, însă, îi lipsește impulsul și atunci ființa umană nu-și îndeplinește sarcina pământească. Și asta este ceea ce afectează întreaga umanitate ....

Pentru a fi activ în iubire este nevoie de cea mai mare depășire de sine, atâta timp cât ființa umană nu se află încă încă în iubire. Dar odată ce flacăra iubirii a fost aprinsă în inima sa, el nu poate să nu fie activ în iubire, pentru că iubirea este forță, dar forța nu poate rămâne niciodată inactivă, ea va stimula întotdeauna activitatea, deci va dori să se exprime și, într-adevăr, într-un mod care îi face fericiți pe semeni. Și astfel, ființa umană îl servește pe cel pe care vrea să-l mulțumească și astfel se eliberează de fosta sa vină .... pentru că a vrut să domnească în aroganță ..... Prin urmare, slujirea înseamnă pentru el o eliberare dintr-o robie îndurată timp nesfârșit și, în același timp, face ca forma exterioară să devină inutilă, astfel încât sufletul poate renunța la ultima sa formă exterioară, pentru că astfel a dovedit că a renunțat la vechea sa atitudine împotriva lui Dumnezeu, că nu mai este împotriva lui Dumnezeu, ci a devenit iubire, astfel că se află în voința asemănătoare lui Dumnezeu, în consecință, a depășit complet separarea de Dumnezeu, astfel că a devenit una cu El. Unirea cu Dumnezeu înseamnă spiritualizare, astfel încât schimbarea formei pământești a devenit acum inutilă și toată povara a fost luată de pe suflet. Cu toate acestea, unirea cu Dumnezeu nu poate avea loc decât în iubire. Lucrările iubirii duc la apropierea de Dumnezeu, deoarece Dumnezeu este prezent în fiecare lucrare a iubirii. Dar oricine a făcut din apropierea de Dumnezeu scopul său, se află deja în iubire, pentru că dorește să se unească cu El pentru că Îl iubește pe Dumnezeu. Și astfel, prin dorință, el se eliberează și de violența adversă .... El s-a răscumpărat prin iubire ....

Amin

Traducere realizată de Ion Chincea

Chemarea lui Dumnezeu la slujire .... Vocea interioară ....

B.D. 2099 from 5. octombrie 1941, taken from Book No. 30

Să vă supuneți Domnului în toate privințele, adică să fiți întotdeauna dispuși să faceți ceea ce este plăcut lui Dumnezeu. Ar trebui să permiteți doar voinței Sale să se aplice, iar ceea ce vocea interioară vă poruncește să faceți ceea ce este corect, pentru că Dumnezeu Însuși vă prezintă voința Sa prin vocea interioară. Astfel, vă faceți voia voastră, ca să zic așa, și totuși este aceeași cu voia lui Dumnezeu. Și atunci puteți fi și voi lipsiți de griji, atunci veți umbla pe Pământ sub îngrijirea prietenilor voștri spirituali care vă anunță mental voința divină. Iar strădania spirituală va fi întotdeauna cerută de la voi în primul rând, deși activitatea pământească nu poate rămâne neobservată, dar dacă vă oferiți lui Dumnezeu pentru slujire, este voia Lui să vă puneți la dispoziție în orice moment, să-L slujiți atunci când El vă cheamă .... Și voi îi auziți chemarea în voi înșivă de îndată ce ascultați în interior. A-L sluji pe Dumnezeu înseamnă a fi mereu gata pentru El și a asculta de chemarea Sa. Dar chemarea de sus sună încet și fin în inimă și, pentru a o auzi, trebuie să practicați smerenia, iubirea, blândețea și pacea. Atunci vă veți forma urechea inimii care aude cea mai subtilă chemare, și atunci veți ști întotdeauna când Domnul are nevoie de voi .... Atunci El nu vă va mai chema în zadar, căci atunci veți auzi glasul Lui și vă veți grăbi să-L slujiți ....

Amin

Traducere realizată de Ion Chincea

Haruri ale lucrării de răscumpărare ....

B.D. 2101 from 7. octombrie 1941, taken from Book No. 30

Acestea sunt binefacerile actului de mântuire pe care Iisus Hristos le-a dobândit pentru oameni, că ei sunt capabili să-și învingă slăbiciunea voinței lor, că nu mai sunt incapabili să se împotrivească dușmanului sufletului lor, că puterea și harul curg către ei fără măsură, dacă îl doresc, și că și cea mai mică voință față de Dumnezeu le permite să simtă această putere de la Dumnezeu, iar aceasta se exprimă prin eforturi spirituale sporite. Starea omenirii înainte de răscumpărarea prin Iisus Hristos era jalnică .... Îi lipsea orice voință de a se înălța, deoarece oamenilor le lipsea credința într-o continuare a vieții după moarte și se străduiau doar să obțină avantaje pământești și confort fizic. Ei credeau cu siguranță într-un Dumnezeu care era capabil să le modeleze viața pământească după voia Sa și, astfel, rugăciunile lor erau îndreptate doar spre îmbunătățirea existenței lor pământești. Nu s-a acordat nicio atenție sufletului și modelării acestuia, iar acest lucru a dus la o umanitate cu mentalitate lumească, căreia strădania spirituală îi era străină. Aceasta a fost lucrarea adversarului, care încă deținea un control prea mare asupra voinței oamenilor, dar care îi împingea și la lipsa de bunătate unii față de alții. De dragul bunăstării pământești, oamenii erau dispuși să folosească orice mijloace, iar gândurile și aspirațiile lor erau rele și lipsite de bunătate. Și în această perioadă, Domnul a coborât pe Pământ .... În acest timp a trăit omul Iisus, în inima căruia dorul de Dumnezeu era nespus de mare și al cărui scop în viață era unirea cu Dumnezeu .... Unirea cu Dumnezeu era posibilă doar în iubirea sinceră, iar Iisus a dăruit iubire tuturor oamenilor, a fost inepuizabil în iubirea Sa și a luat în Sine iubirea veșnică. Iisus a văzut slăbiciunea oamenilor și faptul că le lipsea voința de a face binele .... El știa că numai dragostea le poate aduce mântuirea și a predicat dragostea tuturor oamenilor pentru a-i smulge din puterea adversarului. (Cu toate acestea, voința adversarului era mai puternică și, astfel, el a forțat voința umană să cadă din nou și din nou).

Subordonându-Și complet voința Sa voinței lui Dumnezeu, rugându-se "Tată, nu voia Mea, ci a Ta să se facă", Iisus Hristos a făcut voia lui Dumnezeu voia Sa, a predat voința Sa lui Dumnezeu și a luat puterea adversarului asupra voinței Sale și astfel, prin moartea Sa pe cruce, a frânt voința adversarului și, de asemenea, a smuls omenirea, pentru care a murit, din voința adversarului, căci omul Iisus a suferit moartea pe cruce pentru a elibera astfel oamenii de chinuitorul lor. Iar Dumnezeu a acceptat jertfa și El dă o putere sporită fiecărei persoane care vrea să se folosească de harul actului de mântuire și, de asemenea, își predă voința lui Dumnezeu .... Căci oricine îl urmează pe Iisus va avea și dorința de a scăpa de cel care vrea să-l lege. Dar dacă nu-l recunoaște pe Iisus Hristos, el face parte dintre cei care sunt încă legați de voința adversarului lui Dumnezeu. El are încă putere asupra lor, iar propria lor voință nu este suficient de puternică pentru a scăpa de această putere. El se va plia întotdeauna sub voința lui și, prin urmare, nu poate deveni niciodată liber. Iisus a făcut jertfa pentru oamenii care erau prea slabi pe cont propriu .... El a opus voinței dușmanului voința Sa puternică, iar adversarul nu a putut rezista acestei voințe. Pentru că Iisus a revendicat puterea de la Dumnezeu care i-a curs prin legătura intimă cu Dumnezeu. Și oricine îl recunoaște pe Iisus Hristos ca Răscumpărător divin va putea, de asemenea, să se folosească de puterea lui Dumnezeu, căci acesta este harul actului de mântuire, că voința omului devine puternică pentru a putea rezista .... că omul primește puterea de care are nevoie pentru ascensiunea sa. Iisus Hristos le-a arătat oamenilor calea care duce spre înălțimi. Și acesta este un har, ca ființa umană să îl poată lua ca exemplu, astfel încât să își trăiască viața pe Pământ după exemplul său .... în dragoste și dreptate .... Și oricine o ia în serios în a-l urma pe Iisus, care se străduiește să-și modeleze sufletul după exemplul Său, care este permanent activ în iubire, care își asumă cu răbdare crucea și se roagă mereu doar: "Tată, facă-se voia Ta ....", voința lui va fi puternică și se va smulge de la dușmanul sufletului său. Căci, recunoscându-l pe Iisus ca Fiu al lui Dumnezeu și Răscumpărător al lumii, el are dreptul la harurile pe care le-a dobândit de la El. Calea spre înălțime va deveni ușoară pentru el, nu va avea niciodată nevoie să o parcurgă fără îndrumare, pentru că imaginea Mântuitorului de pe cruce va străluci mereu pentru el, iar el știe că Iisus Hristos a murit pentru el și că, drept urmare, a fost scutit de chinuri incomensurabile. El știe că nimic nu va fi prea dificil pentru el, deoarece Iisus i-a împărtășit puterea prin moartea Sa pe cruce. El știe că voința lui nu se clatină dacă apelează la El pentru îndurare și știe că puterea adversarului s-a diminuat, că îl poate învinge dacă vrea, pentru că primește putere prin voința sa. Dacă această voință este îndreptată spre Dumnezeu, iubirea lui Dumnezeu pune stăpânire pe el și îl eliberează complet de puterea adversarului. Anterior, însă, voința ființei umane era atât de slabă încât nu era eliberată de această putere. Iar lui Iisus i s-a făcut milă de această slăbiciune a voinței .... El s-a opus adversarului lui Dumnezeu cu voința Sa puternică și l-a învins. Și cel care îl recunoaște pe Iisus Hristos îl va învinge la fel, pentru că se folosește în mod conștient de harurile lucrării de răscumpărare ....

Amin

Traducere realizată de Ion Chincea

Sentimentul interior ghid pentru calea vieții ....

B.D. 2104 from 9. octombrie 1941, taken from Book No. 30

Sentimentul cel mai profund din om este ghidul pentru modul său de viață. Atâta timp cât omul se întreabă, el nu neagă și nici nu afirmă, și atunci se exprimă vocea din el, de care trebuie doar să țină cont pentru a fi pe calea cea bună. A fi capabil să afirmi este adesea foarte dificil atâta timp cât lipsește credința, dar numai voința aduce decizia. Dacă acest lucru este bun, atunci ființa umană acceptă fără ezitare ceea ce îi spun sentimentele sale cele mai intime, pentru că prin întrebarea sa și-a deschis inima la influența prietenilor de dincolo. Dar ființa umană a cărei voință este încă sub puterea adversarului își închide inima la aceste șoapte. Prin urmare, el se împotrivește și respinge, adică neagă. Numai persoana care este dispusă să facă ceea ce este corect va acorda atenție vocii inimii sale. Pentru că el pune întrebări și așteaptă răspunsuri. Persoana care nu vrea trăiește fără să pună astfel de întrebări care privesc cunoașterea spirituală, pentru că neagă tot ce este spiritual, adică o viață în afara vieții pământești. Și nici un răspuns nu poate fi dat unei persoane care nu pune întrebări. Gândirea omului este preocupată mai ales de lucrurile pământești și consideră că timpul pentru cercetarea spirituală este un timp pierdut. Dar atunci el este încă atât de preocupat de aspectele materiale încât nu simte vocea subtilă din el însuși. Și de aceea nu acordă atenție impulsurilor cele mai intime. Astfel, vocea interioară va suna în primul rând acolo unde dragostea pentru lume, sentimentul pentru tot ceea ce este pământesc, pentru materie, începe să se diminueze ..... Căci abia atunci omul se ocupă cu gânduri mai profunde, iar acestea au ca efect faptul că el își pune adesea întrebări în interiorul său .... încât acum, ca să zicem așa, își dă și el însuși răspunsul care, de fapt, i-a fost transmis mental de către prietenii săi spirituali ..... Căci de îndată ce voința lui este bună și nu se leapădă de Dumnezeu, el va primi și mental adevărul și va putea urma cu încredere glasul inimii ..... adică sentimentul său cel mai intim .... și să facă acum ceea ce este determinat să facă. Doar voința trebuie să lupte pentru bine .... el trebuie să vrea să facă ceea ce este corect, atunci i se va arăta inevitabil și calea pe care trebuie să meargă ....

Amin

Traducere realizată de Ion Chincea

Procesul de transmitere a unui act de forță spirituală emanată ....

B.D. 2105 from 9. octombrie 1941, taken from Book No. 30

Contactul spiritual trebuie să se stabilească întotdeauna și în mod constant, dar rareori într-un mod atât de evident încât să poată fi recunoscută în mod clar activitatea forțelor spirituale. Dacă are loc o astfel de conexiune de dincolo spre Pământ, atunci ea are și un scop, iar acest lucru face din nou de înțeles că se acordă o atenție deosebită conținutului anunțurilor care ajung acum la oameni de sus. Toate îndoielile cu privire la credibilitatea lor trebuie să dispară, pentru că ceea ce este destinat întregii umanități și nu doar unei singure persoane nu este împărtășit oamenilor în mod arbitrar sau fără discernământ. Cea mai mică contradicție în conținut ar determina oamenii să o respingă. Și, de vreme ce Dumnezeu vrea să le ofere o învățătură curată, El va împiedica și ca ceea ce este poruncit de sus să fie impregnat de eroare. Forțele dătătoare nu au voie să învețe în mod arbitrar; ele primesc instrucțiuni de la Dumnezeu și nu pot adăuga nimic de bunăvoie, pentru că ele nu fac decât să îndeplinească voința divină. Ele însele sunt adepții adevărului și este de înțeles că nu vor distribui neadevăruri. Ființele ignorante, însă, sunt neputincioase .... Ele pot, cu siguranță, să afecteze gândurile unor astfel de oameni care se află pe același nivel de imperfecțiune, dar nu posedă abilitatea de a dicta transcrieri corecte .... Căci abilitățile lumești sunt eliminate în lumea de dincolo de îndată ce starea de maturitate este deficitară .... Procesul de transmitere a comunicărilor spirituale în acest mod este un act de transmitere a puterii spirituale .... Cu toate acestea, numai o ființă de lumină poate distribui forță spirituală, deoarece este și ea un recipient și un purtător de forță. Ființele ignorante sau cu cunoștințe insuficiente nu au însă nici ele forță și, prin urmare, nu pot realiza astfel de transcrieri, deoarece ele sunt doar rezultatul emanației spirituale a forței. Forța de viață alocată ființei umane nu este suficientă pentru a produce scrieri cu conținut spiritual într-un timp atât de scurt. Forțele spirituale sunt, așadar, indiscutabil la lucru, iar alte forțe decât cele cunoscătoare nu pot da ceva ce ele însele nu posedă. Dar forțele cunoscătoare sunt legate de Dumnezeu, adică voința lor este voința lui Dumnezeu, iar ceea ce realizează ele, fac în numele lui Dumnezeu. Forțele ignorante, dacă ar putea, ar acoperi întreaga lume cu erori în acest fel, iar haosul spiritual ar fi incalculabil. Ființele imature din punct de vedere mental pot într-adevăr influența oameni la fel de imaturi, iar apoi rezultatul este o gândire complet greșită, o viziune greșită în rândul umanității, dar care a fost întotdeauna obținută prin reflecție. Dar transmisiunile care ajung la ființa umană fără să se gândească sunt efecte la distanță ale forței spirituale, adică ființele spirituale, care posedă ele însele o forță extraordinară, o transmit unui copil pământean care este dispus să primească, care doar își dă voința, adică este gata să fie o stație de recepție. Acest proces este evident recognoscibil, deoarece rezultatele sunt prezente .... au luat naștere fără niciun ajutor, nu pot fi explicate prin gândirea ființei umane, deoarece gândirea intelectuală nu poate atinge un asemenea conținut într-un timp atât de scurt. În consecință, trebuie să existe o forță care să își aibă originea în afara Pământului. Odată recunoscută o forță, numai ființele bune pot fi dătătoare, deoarece numai ele pot distribui și transmite forța, deoarece ele însele sunt pătrunse de forță, deoarece sunt primitoare de forță de la Dumnezeu, deci se află în aceeași voință cu Dumnezeu. Caracterul neobișnuit al procesului este foarte repede ignorat și cele mai puternice critici sunt aduse conținutului ..... Dar acesta nu poate fi respins și numai acest lucru ar trebui să fie suficient pentru a concluziona că există un Dătător care nu trebuie căutat pe tărâmul răului. Adversarul folosește cu adevărat alte mijloace decât să arate omenirii spre bine și nobil .... El nu predică dragostea, ci ura .... el nu caută să aducă lumină, ci să încurce gândirea oamenilor. Cu toate acestea, în mod clar și ușor de înțeles, oamenilor li se oferă aici înțelepciunea pe care numai forțele cunoscătoare o pot transmite, iar toate ființele care stau în cunoaștere lucrează în numele lui Dumnezeu ....

Amin

Traducere realizată de Ion Chincea